Хедър Лонг
Кажи го на пехотинеца

Част 3 от „Пехотинец завинаги“

Превод от английски: Ralna, 2015

chitanka.info

Глава 1

Джеймс Уестууд се облегна назад на стола, глезенът на единия му крак почиваше върху коляното на другия. Мат Маккол крачеше пред срещуположната стена, тресейки се от гняв. Повечето от сеансите им започваха със сядането на Мат на дивана, но най-много след тридесет минути мъжът скачаше на крака и започваше да крачи напред-назад. Към петдесетата минута Марк вече търсеше път за бягство.

— Практикувал ли си упражнения за дишане? — попита Джеймс, опитвайки се пак да го върне съм сеанса. Обзаведен с тежки мебели и удобни столове, с огромен панорамен прозорец, офисът му бе с изглед към градина, пълна с цветя, храсти, дървета и изкуствени водоскоци. Успокояващата гледка обаче имаше почти нулев ефект върху Мат.

Спирайки до ръба на дивана, Мат сграбчи облегалката, забивайки пръсти в меката материя. Устните му бяха побелели от напрежение.

— Да, опитвал съм. Понякога помага. А понякога просто не мога да стоя на едно място. Не мога да не се разхождам напред-назад. Миналата нощ излязох да потичам. И не можах да спра.

— Колко далече стигна този път?

— Деветнадесет километра.

Джеймс го записа в електронния си бележник и се усмихна леко на мъжа.

— Тази седмица е по-добре. Миналата бяха двадесет и четири километра.

— Майка ми се обади. — На двадесет и четири, Мат бе служил в чужбина пет години по време на обучението си. Той все още щеше да е с частта си, ако не бе смъртта на баща му, която се бе случила малко след като той и няколко от мъжете му претърпяха инцидент с хеликоптер. Нараняване на вътрешното му ухо го бе оставило с частична глухота и проблеми с вестибуларния апарат.

— Как е Маргарет? — Катализаторът за напрежението на Мат бе директно свързан с неспособността му да се сближи отново със семейството и приятелите си извън живота в морската пехота.

„Трябва да се обадя на Логан. Сигурно вече се е върнал от Лас Вегас. Може би след като не се познават, той ще успее да измъкне повече информация от Мат.“

— Тя е майка — сви рамене Мат. — Иска от мен да се прибера у дома за празниците. Има още месеци дотогава, но след като татко почина, тя иска да й се закълна, че ще бъда там, а аз не…

Юмруците му се свиха, стисвайки здраво ръба на дивана и той наведе глава, поемайки си силно и шумно дъх. Една вена на челото му запулсира, а кожата на лицето му се зачерви силно.

— Защо, по дяволите, трябва да е толкова трудно? — Той вдигна замъгления си син поглед и погледна към срещуположната страна на офиса. — Говорим от седмици, но няма подобрение. Все още не мога да спя. Все още не мога да се фокусирам. Капитан Декстър каза, че ще ми помогнете, тогава защо, по дяволите, искам да се свия на топка и да рева като малко дете всеки път, щом говоря с майка ми? Тя има нужда от мен.

Джеймс позволи на гнева на мъжа да мине покрай него, без да го засегне.

— Нужно е време, Мат. Време да се аклиматизираш. Време да разпознаеш кое предизвиква това неразположение. Време да развиеш нови навици. Записа ли си кога по време на разговора се почувства зле?

— Да. — Пехотинецът се отпусна тежко на дивана, все още стискайки ръце в юмруци. — Тя ми каза, че децата имат нужда от мен. Татко го няма и някой трябва да почисти басейна, оградата да се поправи и една от тоалетните на втория етаж била запушена.

Джеймс хвърли бърз поглед към часовника. До края на сеанса оставаха още пет минути. Времето не бе достатъчно. Всичко под петнадесет минути щеше да изцеди емоционално пациента му.

— Тя каза ли ти, че иска да ги поправиш, или просто ти сподели как вървят нещата при тях? — попита той, поддържайки неутрален, спокоен тон.

Мат се замисли за миг и поклати глава.

— Не знам. Говорехме за мен, след това стана въпрос за някакво парти, на което ще ходи Лизи. Лизи е на шестнадесет и майка искаше да знае дали си спомням някои от приятелите й. Тревожи се, че може да се е забъркала в някакви неприятности. После започна да говори за проблемите с пожарникаря… — Той потърка с ръка тила си. — Попитах я: „Какъв пожарникар?“

— И тя ти каза какво има за поправяне в дома.

Мат се облегна назад замислен.

— Да.

— Кога стана въпрос за празниците?

— Отначало… тя се опитваше да реши какво да е менюто.

Джеймс чакаше.

— По дяволите, те няма какво друго да правят.

Голям пробив, но времето им бе изтекло. За пръв път приключиха сеанса с Мат седнал на дивана, а не крачещ напред-назад в опит да пробие дупка в плюшения килим, с който бе застлан офиса на Джеймс.

— Днес беше много по-добре, Мат. Продължавай да водиш дневника. Знам, че това са момичешки простотии, но е заповед. — Джеймс му се усмихна. — Тази вече не съм на дежурство. Кен ще е тук. Но ако си навит, утре може да потичаме заедно.

Той обичаше да тича, за да поддържа форма, а и някои от пациентите му се чувстваха по-комфортно да разговарят с него, докато се раздвижват. Той се изправи и подаде ръка на Мат, доволен от бързото ръкостискане на мъжа.

— Благодаря, сър. — Мат скочи на крака и се насочи към изхода, излизайки навън за тридесет секунди, сякаш някой бе пуснал противопожарната аларма в офиса му.

Той отнесе бележника си до бюрото и разлисти папката на Мат.

РПК[1], Мат Маккол, освободен с почести поради дълготрайно медицинско увреждане.

Мат бе започнал да идва в „Майк’с Плейс“ след като се беше запознал с Джеймс на погребението на баща си. Погребение, на което Джеймс бе присъствал по молба на пастора от частта на Мат. Тя се тревожеше за него.

Джеймс също се тревожеше.

Мобилният му телефон завибрира на бюрото, привличайки вниманието му. Той го погледна и се усмихна криво, докато четеше съобщението.

Клуб „Сибарит“, 19 часа, блондинка, 175 см, ще носи колие с жълта роза. Името й е Лорън и предпочита бяло вино пред червено.

Той спря за миг, изучавайки съобщението. Лорън. Прекрасно име. Описанието бе сведено до минимум и не разкриваше почти нищо за външността й. Още един поглед му показа, че е 16.05 часа. Трябваше да нахвърля бележките си от сеанса, да се изкъпе и да се преоблече, за да може да стигне навреме в клуб „Сибарит“, който се намираше в центъра на Далас.

* * *

Два часа по-късно тичаше по пътеката към паркинга. Обичаше местоположението на „Майк’с Плейс“. Мястото бе като обществен парк със спортен комплекс с лични апартаменти за тези, които са се установили тук за постоянно, и с вили за семействата, които гостуват тук на своите близки. Комплексът бе конструиран така, че предлагаше отворени пространства с много място за тичане, или удобна трева, на която човек да полегне, за да почете на спокойствие, както правеха някои от кадетите. Предприемачът построил комплекса, бе решил да го обгради с дървета и растителност, които бяха присъщи за местността и пазеха дебела сянка дори в най-горещите тексаски лета, когато температурите достигаха до тридесет и седем градуса.

Септември донесе малко облекчение от летните горещини… с около пет градуса, ако трябва да сме точни, но при тридесет и два градуса нямаше никакви изгледи за дъжд.

— Хей, докторе! — Логан Каваноу тичаше към него от срещуположната посока. Шортите и черната му тениска, която бе прекалено тъмна за есенната горещина, бяха подгизнали от пот. Левият ъгъл на устата му перманентно извит надолу от белег, пресичащ челюстта му надолу до гърлото, бе непрестанно напомняне за усукания горящ метален ковчег, от който го бяха измъкнали, и петте операции, които бяха последвали, включващи три метални пирона — един в коляното, един в бедрото и един в рамото.

— Хей. Точно мъжът, на когото смятах да звънна утре. Как мина във Вегас?

Логан и най-добрият му приятел Зак бяха заминали на дълъг уикенд във Вегас като част от срещите им в 1Night Stand[2]. Черният облак, който сякаш неизменно следваше мъжа, сега липсваше.

— Адски добре — ухили се Логан. — По дяволите… по-хубаво от адски добре.

— Отлично. — Откакто Логан вече не му бе пациент, двамата бяха станали приятели по време на рехабилитацията на мъжа.

— Да. Е, нали знаеш за проблема, който имах? Вече го нямам, — Пехотинеца се ухили широко и вдигна палец нагоре.

Джеймс се засмя.

— Поздравления.

— Благодарение на теб. Много ти благодаря. Е, от какво имаш нужда?

Вместо да седи просто изправен, Логан продължи да тича на място, държейки мускулите си затоплени. Той вече нямаше да може да тича като преди, но месеците терапия му бяха позволили да има по-голяма свобода на движение, отколкото се бяха надявали лекарите. Той очевидно бе приел присърце последната терапия с тичането.

— Познаваш ли Мат Маккол? — Това бе изстрел в тъмнината. Фактът, че са пехотинци, не значеше, че се познават. Освен това през последните три месеца тук се бяха заселили доста хора и имаше много нови лица, които започваха да градят наново живота си в „Майк’с Плейс“, които дори той не познаваше.

Логан поклати глава.

— Не мисля, че го познавам.

— Е, ако утре не си зает, може да дойдеш да потичаш с нас.

— Три на три?

— Добър план.

— Зак е уредил да тичаме сутринта с няколко деца, но след това съм свободен. Само ми прати съобщение. Ще дойда.

— Добре.

— Приятно изкарване на срещата тази вечер…

Джеймс се закова на място.

— Кой е казал, че имам среща?

— Лъснати до блясък обувки, току-що избръснат и с костюм за няколко хиляди долара. Това казва всичко. — Логан му намигна и продължи тичането си.

Джеймс се засмя и залюля ключовете на показалеца си. Планът на Зак да върне Логан към живота, уреждайки му среща с две красавици, явно е пожънал успех. Не бе точно неговата представа за приятно изкарване, но не можеше да оспори резултатите.

Час по-късно, точно пет минути преди 19 часа, той подаде ключовете на колата си на валето. Талията й бе пристегната в червен корсет, който повдигаше едрите й гърди, карайки ги да издуват бялата й риза. Отваряйки портфейла си, той извади черната карта, надписана със сребристи букви. Клуб „Сибарит“ в Далас предлагаше всички удоволствия — от музика и храна до компания и частни стаи. За разлика от някои други клубове, този се грижеше за нуждите както на мъже, така и на жени, стига да имат нужната карта.

Портиерът — висок, облечен в костюм мъж, който изглеждаше сякаш излязъл от двайсетте години на миналия век, прие картата и я сканира с малко, колкото дланта му устройство. Модерното устройство въобще не се връзваше със старомодния вид на мъжа, но той върна картата с широка усмивка.

— Добре дошли в клуб „Сибарит“, мистър Уестууд. Компанията ви за вечеря пристигна преди десет минути. — Той посочи към дървените врати в готически стил направени от тъмночерешово дърво, върху които с дърворезба беше изобразена двойка, правеща орален секс. Когато вратите се разтвориха, сякаш всяка от двете фигури простена. Джеймс не бе сигурен дали устите им са отворени от удоволствие или раздразнение.

Застланото с килим преддверие водеше четири стъпала надолу към тъмната, почти псевдоготическа атмосфера на мястото. Блясъкът на свещи допълваха осветяването от ниско поставените лампи. Три двойки се поклащаха бавно на дансинга под мелодията на бавен блус. Музикалните инструменти на празната сцена подсказваха, че тук вероятно има и жива музика.

Бе чувал доста за клуб „Сибарит“, но никога не бе имал причина да го посети. Влизайки вътре, той забеляза келнерите, облечени в черни официални униформи, да се плъзгат бързо и безшумно навън и навътре в залата, призраци, които не притесняват гостите си и от които се очаква единствено да приемат или да носят поръчки. На три от масите имаше двойки или тройки, които разговаряха на по питие. На четвъртата имаше само празни столове. Вероятно на някоя от танцуващите двойки.

До стените имаше ниши и сепарета, в които не можеше да се види дали има някой вътре.

— Мистър Уестууд? — Слабичката сервитьорка му се усмихна, държейки поднос пред себе си.

— Да?

— Компанията ви е насам, сър. — Тя го поведе надолу по застланите с червен килим стъпала, през високите черни сепарета към задната част на клуба. Все още не можейки да се приспособи към слабото осветление, той не успя да забележи тънката, женствена ръка, която посегна към чашата вино на масата.

Вълнение стегна цялото му същество. Той смяташе да не придава особена важност на срещата, но клубът, музиката и цялата атмосфера го караха да тръпне в очакване. Сервитьорката махна с ръка, позволявайки му да мине пред нея.

— Мога ли да ви донеса нещо, мистър Уестууд?

— Сода с лимон, моля. — Предпочиташе да задържи мислите си бистри. — И бутилка от това, което пие дамата. — Ако щяха да вечерят, той поне можеше да й подсигури любимото вино.

— Разбира се.

Освободил се от сервитьорката, той се обърна отново към сепарето. Нагоре към него гледаше златокоса богиня. Очите й с цвета на морето сякаш улавяха всички светлини в стаята, превръщайки ги в трепереща лазурна синева. Тя се изправи, за да се здрависа с него, и сърцето му пропусна един удар.

— Джеймс? — Мляко и мед капеха от гласа й, карайки го да изправи гръб, чувствайки как членът му се втвърдява в готовност и нетърпение. — Аз съм…

— Лорън Кинкейд. — Само можеше да се надява, че лигите му не са потекли като на някой полудял от любов глупак. Лорън Кинкейд, филмовата богиня, бе срещата му за една нощ?

Искреният й смях, силен и гърлен, погали слуха му и той се усмихна. Отърсвайки се от шока, той пое ръката й и я разтърси леко. Огромната му длан напълно обгърна нежните й пръсти, внимавайки да не я стисне силно във вълнението си.

— За мен е удоволствие да се запознаем. — Чаровната й усмивка го заслепи с топлотата си, която сякаш го стопли от глава до пети.

— Госпожо, нямате си никаква представа. — Срещата му бе с Лорън Кинкейд. Единствената филмова звезда, която би платил да види. Със или без среща.

[1] Редник първи клас е най-ниското военно звание. То се дава на всеки новопостъпил в армията военнослужещ. — Б.пр. ↑

[2] 1Night Stand (англ.). — Свалка за една нощ. — Б.пр. ↑

Глава 2

Тя се изправи с невероятна грация. Годините позиране пред камерата след само тридесетминутна дрямка и чаша безкофеиново кафе, за да се пребори с изтощението, тя бе майстор в позирането и контрола на изражението си. Талант, за който бе невероятно благодарна точно сега, защото бе надзърнала към другия край на клуба, за да види висок, атлетичен мъж с широки рамене, загоряла кожа и с усмивка по-секси и от греха, който само след няколко секунди бе поведен към сепарето й от сервитьорката.

Тя едва успя да си седне на мястото и да отпие от виното си, за да успокои малко притеснението и преобръщащия й се стомах. Ако някой можеше да съчетае усмивката на Хю Джакмън с широките рамене на Дуейн Джонсън и физиката на Крис Хемсуърт, то вероятно щеше да създаде мъж, който изглежда точно като Джеймс. Описанието, което бе получила като съобщение, гласеше, че той е 195 см висок, с пясъчноруса коса, трапчинки на бузите и страст към дългите разговори за „живота, за вселената и за всичко останало“. Цитатът от Дъглъс Адамс бе достатъчен, да я успокои за нейната среща за една нощ с непознат.

— За мен е удоволствие да се запознаем. — И наистина беше.

Иронията бе в това, че тя бе обърнала колата си два пъти, докато пристигне за срещата, и двата пъти си повтаряше трите главни причини за това да позволи на агента си да й запише среща за 1Night Stand на мистериозната мадам Ева. Тя искаше да прекара една нощ с истински мъж, такъв, който не се интересува само от това с какво би помогнала на кариерата му. Тя искаше да направи собствен избор, да избяга от стъклените стени, зад които винаги бе изложена на показ, и да вкуси от живота. Искаше една нощ само за нея и за този изкусителен мъж срещу нея.

Докато стискаха ръцете си, тя не успя да се сдържи и усмивката й нарасна. Нямаше нужда да се преструва, че й е приятно да се срещне с него, нито можеше да скрие искрената възхита, която изпитваше, виждайки блясъка в сивите му очи.

— Госпожо, нямате си никаква представа. — Възпитаният джентълмен, който притежаваше чара на провинциалист, продължаваше да я държи за ръката.

— Е, може би трябва да ме осветлиш по въпроса. — Коленете й омекнаха и тя бе доволна, че бе избрала да облече копринена рокля с цвят на шампанско и разкроени поли. Джеймс освободи ръката й и кимна към сепарето.

Едва успявайки да укроти дивите пеперуди, пърхащи в стомаха й, тя плъзна ръка по бедрото си, прибирайки леко роклята, докато сядаше. За щастие истинската коприна не се мачкаше, затова седенето нямаше да остави смачкана линия на задника й по-късно.

„Слава богу, че тази сутрин потренирах.“

Той я изчака да се настани удобно, преди да седне срещу нея. Тя бе едновременно раздразнена и очарована от изолацията им в сепарето. Очарована заради интимността на малката маса и уединението, което им предоставяше, и раздразнена, защото въпреки това той бе прекалено далеч от нея, чак в другия край на сепарето.

„Поспри малко. Трябва ми време да помисля над всичко това. Той още не е казал почти нищо и може да се окаже прекрасна обвивка без никакво съдържание.“ Либидото й не можеше да бъде потушено толкова лесно от тази мисъл, затова тя кръстоса крака, удряйки леко неговите под масата. Топлината, която я обгърна, предизвика тръпка на удоволствие в стомаха й.

— Трябва да призная нещо. — Без да се замисли, тя захвърли първото от правилата си за срещи. Никога не започваше разговора. След десет години, през които бе ходила на срещи със скучни мъже, които изглежда знаеха единствено как да говорят за себе си, тя бе научила, че най-добрият начин да прецени каква е срещата, бе да остави партньорът й да поеме водещата роля. Само след пет минути, а понякога и по-малко, тя можеше да каже дали вечерята ще продължи до десерта или питиетата, или просто след още десет минути ще си пожелаят лека нощ на излизане от ресторанта.

— Така ли? — Той се завъртя на мястото си и тя усети как топлината на краката му се отдалечава, освобождавайки достатъчно свободно място на скръстените й крака, и все пак, не се отдръпна напълно от нея, карайки я да съжалява, че точно сега се намираха на публично място.

— Да. — Обвивайки пръсти около столчето на чашата вино за кураж, тя се опита да прогони глупавите си страхове и срещна погледа му. — Никога преди не съм решавала да правя секс с някой мъж само миг, след като съм го видяла.

Устата му се отвори, а в погледа му се четеше истински шок.

„Много изтънчено, Кинкейд. Откъде си научила техниката си? От «Ергенът»?“

— Благодаря, или поне така мисля. И смятам да отвърна на признанието ти с едно свое. Реших, че ще правя секс с една жена в мига, в който я видях.

Прям, напълно честен, без грам арогантност. Къде, по дяволите, се бе крил досега?

— Нима? — Тя си играеше с огъня.

Сервитьорката се завърна, носейки изстудена бутилка вино в кофичка с лед за нея и квадратна чаша с лед и нещо светло и газирано в нея.

— Бихте ли искали да чуете специалитетите за тази вечер?

Той погледна към Лорън, повдигайки заинтригувано вежди. Усмивката й се разшири и тя кимна в мълчаливо съгласие.

— Да, моля — каза тя на сервитьорката.

Жената изреди няколко ястия, но Лорън почти не я чуваше. Той наклони глава настрани, а изражението му бе съсредоточено, докато изслушваше описанието на специалитетите.

— Какво ще желаеш? — Опушеният му сексапилен сив поглед се насочи към нея и й се наложи да се прибори с желанието да прехапе долната си устна.

— Сьомга, покрита с пармезан, пресни зеленчуци и лимонови резенчета с ориз.

Джеймс си поръча средно опечена пържола с печени картофи с масло и сметана и хляб с авокадо.

Той бе като шоколадов чийзкейк с ягоди, потопени в разтопен бял шоколад.

„Спри да се лигавиш.“

Сервитьорката се усмихна и изчезна с поръчките им. Подсушавайки устните си с кърпичка, Лорън отпи от виното си, опитвайки се да се поуспокои.

— Е, и как мина?

— Кое как е минало, госпожо?

— Как минаха нещата с жената, с която си искал да правиш секс от пръв поглед.

— Не знам. Току-що се запознах с нея. — Може да беше заучена реплика, но простият му директен тон успя да стопи резервите й.

— Определено ще трябва да ми кажеш как са минали нещата. — Тя вдигна чашата си с вино.

— Ти ще си първата, която ще научи. — Той чукна чашата си в нейната и се ухили.

— С какво се занимаваш, Джеймс, който няма фамилия?

Той остави чашата си и се намръщи.

— Моите извинения. Джеймс Уестууд, госпожо.

— За мен е удоволствие, Джеймс Уестууд, и, моля те, наричай ме Лорън, а не „госпожо“.

— Да, го… Лорън.

И двамата се засмяха, усещайки как напрежението между тях се топи точно както се топеше леда в чашите им.

— Психолог съм, което може да изглежда отегчително. Но аз го намирам за много приятно.

— Не изглежда скучно, веднъж играх психолог. — „Тъпо, Лорън, много тъпо.“ — Виж, ти вършиш нещо истинско, за да печелиш хляба си, а аз само го играя на телевизионния екран. — Тя отпи още една голяма глътка вино, за да скрие неудобството си.

— Беше очарователна. Обожавам да те гледам, докато се опитваш да откриеш убиеца. — Той завъртя в кръг чашата си върху поставката.

— Е, добре, но не ми пращай пациентите си. Едва успявах да разбера проблемите, които описваха профайлърите, или защо героинята ми заема толкова защитна позиция.

„И можем ли да спрем да говорим за кариерата ми… не беше ли точно това, което ме отегчаваше до смърт по време на предишните ми срещи?“

— Не знам. Ти не бе съгласна със заключенията по случая и се оказа права. Причините, които бяха предизвикали поведението му, не бяха психосексуални или индиректни, а директно свързани с незрялото му разбиране на социалните взаимоотношения, тъй като е живял живот, изпълнен с тормоз. Мъжът буквално не можеше да изпитва милост, ето защо постоянно се връщаше всяка седмица, за да шпионира героинята ти. Ти беше първата, която го прие такъв, какъвто е и защо е такъв, и когато той изпадна в криза, не я нарани и тя успя да го уговори да се предаде.

— Е, щом поставяш въпроса по този начин… аз бях брилянтна.

Той се засмя с един приятен, весел смях, лишен от снизходителност или предубеденост, карайки я и тя на свой ред да се усмихне.

— Половината от работата ми е да слушам, да вниквам в това, което казват пациентите ми. Много често ние не чуваме наистина това, което искат да кажат хората около нас. Говорим с тях, чуваме ги как говорят, но не осъзнаваме какво точно се опитват да ни кажат. Ние съдим хората по това какъв е социалният им статус или по това какви бизнес взаимоотношения имаме с тях, категоризираме стойността на думите им, преди още да си отворят устата. В някои случаи им слагаме етикети и ги определяме като определен тип хора, без да им позволяваме да прекрачат границите, които се предначертали, защото не искаме да чуем какво имат да ни кажат.

Сервитьорката донесе две чинии със салата от ябълки и орехи, поръсени с бяло сирене, преди бързо да се отдалечи, оставяйки ги насаме.

— Как може да не искаме да чуем какво имат да кажат хората, за които ни е грижа. — Лорън вдигна вилицата си и набоде резен ябълка. — Самият разговор не значи ли, че искаме да чуем това, което някой ни казва?

— И да, и не. Когато разговаряме, искаме човекът, с който говорим, да ни чуе, да сподели емоциите ни по отношение на темата, която дискутираме. Например ти поиска да намериш нещо общо с професията ми, затова спомена ролята си във филма. Не беше напълно същото и ти се почувства леко засрамена, но… — Той размаха вилицата си към нея, тъй като тя възнамеряваше да възрази, въпреки че споменаването на неудобството й накара бузите й да се зачервят силно. — Но също така демонстрира, че искаш да си съпричастна с мен. Ти ме чу и пожела да създадеш приятна атмосфера за разговора ни.

— А аз реших, че е малко суетно и претенциозно да насочвам вниманието ти към кариерата си, при положение, че мразя да говоря за нея.

„Слава богу, че се смее. Вече сигурно съм ужасно изчервена.“

— Но ти си актриса… това е, което правиш. Защо да си суетна или претенциозна, повдигайки разговор за професията си?

Тя задъвка замислено резен ябълка, обмисляйки отговора си.

— Може би… защото е тъпо? При мен винаги идват хора, които се държат така, сякаш наистина ме познават или наистина ме обичат, сякаш само защото са ме видели в някой филм или телевизионна програма им дава правото да интимничат с мен. Налага ми се да се справям с актьорите и егото им през цялото време…

„Защо е винаги толкова трудно да изразя на глас мислите си? Нима имам нужда от сценарий и за това?“

— С риск да прозвуча цинично, имаш пълното право да използваш кариерата си като тема на разговор и да се тревожиш от неудобството, което може да настъпи, ако се окаже, че се интересувам от теб само заради ролите ти — заяви той с уста, пълна със салата, без да откъсва поглед от нея нито за миг. — Но за протокола трябва да призная, че ти открадна сърцето ми още в Once Smitten, Twice Shy, но бих желал да съм интимен с жената на масата срещу мен, а не с дамата от екрана.

— Директен си.

— Най-добрият начин човек да избегне недоразуменията е да казва това, което мисли. И да мисли това, което казва.

Ироничната нотка в гласа му не й убягна.

— Не звучиш цинично… е добре, може би малко… но ми харесва това, че изглежда разбираш бръщолевенето ми.

— Не е бръщолевене. А разговор. Можем да говорим за работата ти. Можем да не говорим за работата ти. Можеш да довършиш тази салата и да танцуваш с мен. Или може да говорим за „Каубоите“…

— Това е спортен отбор. — Тя прикри усмивката си зад още една хапка от салатата, сладката ябълка си пасваше идеално с мекото опушено сирене фета и лимоновите резенчета.

— Знам. Ти си фен на „Ездачите“.

— Всъщност съм по-скоро фен на „Лейкърс“. Изглеждат великолепно на огромните екрани в предната част на залата. — Тя се ухили, когато мъжът се засмя отново. Харесваше дълбокия му гърлен смях, особено когато го караше да се кикоти.

— Бил ли си скоро на някоя среща? Агентът ми сметна, че ще е добре за ролята, за която кандидатствах, ако… нали знаеш, се появя там, където ще бъда забелязана от някой от фотографите на „TMZ“[1], и да видим дали кастинг директорът ще реши да избере мен. — Таблоидите обожаваха да я виждат заедно с лошото момче на Холивуд с репутацията му на мъж със силна сексуалност и перманентен статус на необвързан.

Тя обаче мразеше тази част от работата. Прослушванията бяха професионални, но цялата игра за пред пресата я караше да се чувства като ексхибиционист. А напоследък като отчаян ексхибиционист, който опитва да се вкопчи в младостта си.

— Взе ли ролята? — На лицето му се изписа предпазливост.

— Не. И да си призная донякъде съм доволна, тъй като партньора ми във филма изглежда не можеше да разбере нуждата от взимане на един „Тик Так“, преди да започне да шепти в нечие лице. Дъхът му смърдеше на хотдог и лошо кафе.

Сервитьорката се завърна, отнасяйки чиниите от салатите им и поднасяйки им основното ястие.

— Добре. Е, не е добре. — Той се намръщи, поглеждайки чинията си. Сърцето й блъскаше като кученце, драскащо в опит да получи малко внимание. — Извинявай, искаш ли още вино?

— Да, благодаря. И защо се изненадваш? — Тя плъзна чашата си към него и го изчака да я напълни.

— Да се радвам, че не си получила работата, не изглежда много правилно.

— Зависи от това защо се радваш. Защото знаеш за продукцията и си доволен, че не се намирам някъде далеч, примерно в Индиана, за снимките. Или си доволен, тъй като главният актьор има репутацията на разгонен бик, който е спал с всяка жена, с която е снимал филм. Или си просто щастлив, че не искам да го целувам… — Тя поднесе чашата вино към устните си, поглеждайки го закачливо.

— Добре. Не съжалявам, че не си взела ролята, защото съм изключително доволен от факта, че не си в Индиана, че не те опипва разгонен бик, чийто ръце някой трябва да счупи, и че не искаш да го целуваш.

Тялото й се напрегна.

— И аз съм доволна, че не получих ролята.

— Доволна си, защото не желаеш да го целуваш? Защото не искаш да спиш с него? Или защото искаш да си на вечеря тук с мен?

Допреди час тя си пожелаваше да бъде където и да е, само не в клуб „Сибарит“, очаквайки да се срещне с мъж с намерението да прави секс с него, без значение колко похотливи бяха нуждите й. Преди час тя бе спорила по телефона с агента си за последното предложение да играе майката на Акуа Уилямс, най-новото любимо момиче на Холивуд, при положение че преди десет години щеше да бъде поканена за главната роля.

Преди час не бе срещнала Джеймс Уестууд и не бе решила, че да го целуне ще е по-приятно от чийзкейк с шоколадови парченца, или че главна роля в следващия високо бюджетен екшън филм ще е жалка отплата за щастливото, гъделичкащо желание, препускащо в тялото й.

— Лорън?

— Хмм? — Тя покри устните си с ръка, заглушавайки леко смеха си. — Съжалявам, мисля, че съм щастлива, че не получих ролята, защото нямаше да знам какво изпускам, срещайки се с теб. Наистина мислех, че всичко това ще е лоша идея…

— Което се допълва идеално с въпроса, който искам да ти задам, но не бих искал да те обидя. — Той остави ножа си и хвана ръката й. Всичко в нея се преобърна. Палецът му помилва дланта й.

— Ще ти кажа моите тайни, ако ти ми кажеш твоите — заяви тя, нарушавайки второто си правило за срещите. Макар че между тях все още не се бе случило нищо, не я интересуваше дали се е регистрирал в сайта само защото иска да му излезе късмета. Не се бе забавлявала така от много време.

Той се изправи в сепарето, все още държейки ръката й.

— Танцувай с мен.

Тя му позволи да й помогне да се изправи на крака.

— Не мога да танцувам.

— Добре. Стъпи на краката ми.

Любопитна и развълнувана, тя кимна, следвайки го към дансинга, и нежно се плъзна в прегръдките му, почти без да забелязва плавната мелодия на саксофона и нежния плач на китарата. Танцувайки бавно, притисната към топлите му гърди, наслаждавайки се на туптенето на сърцето му под дланта си, тя откри, че невероятно високите й обувки въобще не компенсират ръста му. Начинът, по който я бе обгърнал, притискайки я нежно, бе много по-секси и много по-лесно от всяка хореография, която бе изпълнявала.

— Защо реши да дойдеш на среща за една нощ, Лорън?

— Ще решиш, че е глупаво.

— Нека аз преценя дали е така. — Той се наведе към нея, челото му бе на милиметри от нейното, а прекрасният лек аромат на „Олд Спайс“, памук и нещо, наситено с аромат на мускус, изпълниха дробовете й.

— Защото прекарвам времето си, подклаждайки чуждото его, вършейки това, което иска да види публиката, срещайки се с мъже, които играят същата роля като моята… Исках да срещна някой истински. Не актьор с цел или директор с план… а истински, честен мъж, който няма скрити цели зад всичко, което върши.

Тя прехапа устната си, принуждавайки се да срещне погледа му.

— Искам да изживея една страстна нощ. Мъж, жена, храна… и ако правим секс, искам да бъде прекрасно и с единствената цел за взаимно удоволствие… не за подпомагане на кариерата или някоя друга егоистична причина.

— Обещавам ти — гласът му бе толкова нежен, че сякаш я обгърна, — ако правим секс, със сигурност ще бъде прекрасно и за взаимно удоволствие.

[1] www.tmz.com е американски сайт за клюки, свързани с лицата от шоу бизнеса. — Б.пр. ↑

Глава 3

Тя пасваше толкова перфектно в ръцете му — сатен, коприна и женствена топлина под съпровода на музиката. Той едва успяваше да удържи ръцете си да не се плъзгат по цялото й тяло. Сините й очи го гледаха иззад гъсти, дълги мигли. Непринудената усмивка, откровеността, леката, но очевидна нервност в нея, бяха прогонили всяка частица резервираност, която бе чувствал преди срещата. От първия имейл, който бе получил от мистериозната мадам Ева, до момента, в който бе отведен до масата, планът му бе прост. Да се наслади на храната, да проведе няколко тихи разговора и да пожелае лека нощ.

Да, той се бе регистрирал в сайта на 1Night Stand заедно с всички други мъже от частта му. Нещо като знак на солидарност към останалите, които имаха нужда да се запознаят с някой, да се реинтегрират в големия лош свят след края на назначението им в Ирак. Но сега, срещайки нея, всичко се бе променило.

— Твой ред е, Джеймс. — Гласът й бе леко дрезгав, плъзгайки се в организма му като добре отлежало уиски, сгорещявайки всяко нервно окончание, което докосва. — Защо се регистрира?

Вярна на думата си, тя го настъпи, но той успя да избегне движението й и така кракът й само леко докосна обувката му. Тя едва ли тежеше повече от четиридесет и пет килограма с мокри дрехи. По-късно без проблем щеше да почисти обувките си.

— Прекарах няколко години в Ирак, след което бях освободен с почести и се втурнах у дома, за да се дипломирам. В деня, в който получих лиценза и сертификата си, се обадих на капитан Декстър. Рапортувах пред него през първата ми година в Ирак. Добър мъж. Той отвори тук, в Алън, комплекс на име „Майк’с Плейс“. Чувала ли си за него?

Тя поклати глава и кичурче руса коса се залюля около лицето й, милвайки рамото му. Тогава той забеляза ягодовочервено петно на дясното й рамо, родилен белег, който не бе виждал на екрана. Той плъзна длан нагоре по ръката й, за да помилва с палец белега. Непознато чувство стегна гърдите му. Да изброи разликите между горещата сексапилна красавица от големия екран и изключителната жена в ръцете си бе нещо, което нямаше как да избегне.

— Това е комплекс, създаден да помага на братята ни по оръжие. Започва с терапия — физическа, психическа и емоционална. Предлага рехабилитация след физически травми, постоперативна подкрепа, групова и индивидуална психотерапия. Имаме болнично крило за пациентите, които имат нужда от повече грижи, и крило за местните, които работят при нас или за семействата на пациентите.

— Звучи като доста добре замислен комплекс.

— Всъщност той е брилянтен. Капитанът… Люк е отдаден изцяло на пехотата. Той поставя своите мъже на първо място. Добави къщи за гости за пациентите, които са от по-далеч и за роднините им, както и апартаменти за персонала. Имаме спортен комплекс, ясла, а до шест месеца ще имаме и учители на пълен работен ден за децата на персонала и пациентите. Ние не се фокусираме единствено върху братята си, а предлагаме подкрепа на целите им семейства. Люк планира догодина да добавим и грижа за вдовиците и децата им.

Темпото на музиката се забави още и той я придърпа по-близо до себе си, допирайки гръдния си кош в гърдите й толкова близо, че бедрата й се търкаха нежно в плата на панталона му.

— И ти работиш там? — попита тя тихо.

— Да, специализирах подкрепа при травми. Реинтеграцията след завръщането от Ирак в най-добрите случаи е сложна, но когато бъде комбинирана с физическо нараняване или лична загуба се разклаща емоционалното равновесие, освен това ние сме свикнали да бъдем в пълна бойна готовност, а не в цивилна среда. Отнема време да се климатизираме.

Парфюмът й носеше аромат на цветя и бонбони, като бриз, който духаше откъм магазин за бонбони пред пролетен ден. Мъжествеността му се стегна очаквателно и той се насили да потисне инстинктите си. Искаше да се наслади на момента и да запази всеки спомен от тази нощ.

— Трябва да имаш много изумителна душевност.

Удоволствието от комплимента се разля по тялото му, но той повдигна едната си вежда.

— Какво имаш предвид, го… Лорън? — Рано или късно щеше да свикне да загърбва официалностите.

Тя се засмя, но не коментира това, че за малко отново не я нарече „госпожо“.

— Защото не мога да си представя колко ти е трудно. Служил си в Ирак и сега помагаш на мъжете да се възстановят, след като са преживели същото.

— Те са мои братя, няма нищо, което не бих направил за тях.

— А кой помогна на теб, когато се прибра у дома? — привидно невинния въпрос сякаш отдели мъжа Джеймс от психолога Джеймс.

— Работата ми помагаше всеки ден. В мига, в който получих заповедта за уволнение, вече знаех какво искам да правя. Как мога да им помогна. Щом не можех да съм там, навън, за да прикривам гърбовете им, проклет да съм, щях да го правя от тук. Извини ме за грубия език.

— Извинен си.

Той ги завъртя, отвеждайки ги към края на дансинга. Дланите й се плъзнаха по ръцете му, докато пръстите й се заровиха в косата на тила му. Действието повдигна гърдите й, обгърнати красиво от роклята й, и той си позволи един бърз поглед към тях, преди да погледне отново очите й. Но това не бе особена загуба. Топлите меки извивки на тялото й все още се притискаха към него и не му бе трудно да си представи, че е нужно само леко да провре крак между краката й, за да я накара обгърне с бедра ханша му.

„Едно по едно, пехотинецо.“

— Все още не си отговорил на въпроса ми. Или греша? — заяви тя, смръщвайки чело.

— Не, права си. Просто исках да добиеш пълна представа за решението ми. Мадам Ева предлага услуги, които са единствени по рода си, и изглежда успява да събере двойки, които си пасват идеално, без значение дали това ще доведе до секс, или не. — Той натърти на последното, за да напомни на члена си да се държи прилично, но органа игнорира това, напълно фокусиран върху богинята в обятията му. — За някои от момчетата това беше идеалният начин да срещнат жена, без да бъдат притискани, без определени очаквания, но все пак им предоставяше начин да преживеят нещо истинско, да им позволи да навлязат отново в света на цивилните и по този начин да изградят повече увереност. Това е много важно, тъй като интимността не може да бъде наложена. Пехотинците, които наистина се нуждаеха от нещо подобно, се колебаеха дали да се регистрират, затова Люк предложи всички да го направим.

Във въздуха покрай тях проехтяха последните акорди на песента и тя направи крачка назад. Но вместо да тръгне обратно към сепарето, тя прокара ръка по неговата и преплете пръсти с неговите. Джеймс стисна дланта й и я поведе към масата. Вместо да седне на мястото си, тя се настани на неговото, плъзвайки се леко настрани, колкото да му направи място да се настани до нея.

Сядайки, той придърпа вечерята и виното й пред нея.

— Това е наистина сладко, нали знаеш? И много по-смислено от моите причини. — Розовите й устни се извиха в самоиронична усмивка.

— Въобще не е така. Няма нищо, което не бих направил за братята си… и мога да го заявя напълно сериозно… регистрацията ми беше заради тях. Но това тук, това е само за мен.

— Наистина ли? — Тя се изчерви, а очите й блеснаха пакостливо.

Той се ухили и повдигна ръката й, целувайки нежно пръстите й.

— Напълно. Мислех всичко, което казах по-рано за филма ти, и ако кажеш на някой това, което смятам да ти призная, ще трябва да се простя с мъжеството си. Затова, моля те, обмисли внимателно последиците.

Тя подпря свободната си ръка на масата, обхвана брадичката си с длан, повдигна вежди и не направи никакъв опит да отдръпне ръката, която той все още държеше.

— Гледал съм всички твои филми и невинаги съм бил на среща. Дори онази комедия за Четвърти юли, където играеше детегледачка на онези малки генийчета. — Което бе само част от истината. Той бе гледал всеки неин филм минимум два пъти, а някои по три или четири пъти, освен това имаше ДВД на всеки от тях.

Очарованият й смях проехтя около тях.

— Не се тревожи, мъжеството ти е в безопасност с мен.

— Надявам се, че се отнася и в двата смисъла на думата?

— Абсолютно.

Той се ухили, целуна отново ръката й и двамата продължиха да се хранят, държейки се за ръка.

Разговорът се насочи към спорта.

Тя предпочиташе баскетбол и футбол. Той предпочиташе баскетбол, и му се наслаждаваше достатъчно, че да обсъжда статистиката за отборите.

Той харесваше италианска кухня, а тя френска.

Тя предпочиташе да прекара следобедите в спа центъра и да пазарува в Бевърли Хилс. Той пък предпочиташе да пазарува онлайн.

Тя смяташе, че най-добрите зимни курорти са на езерото Тахо. Той предпочиташе Уисп на източното крайбрежие.

Тя заяви, че иска да замине на круиз, и се разсмя, когато той заяви:

— На задника ми му писна от оборудването във военноморския флот.

Вечерята продължи с десерт и накрая с кафе.

Те танцуваха.

Смееха се.

Харесваха се.

Той изгуби броя на темите, които бяха дискутирали, наслаждавайки се на остроумието й, хапливите й коментари и абсолютната й невъзможност да се съгласи с него, просто за да стигнат до някакъв консенсус. Напрежението се сгорещяваше, когато стигнеха до тема, в която всеки държеше твърдо на мнението си, като това, че тя обожаваше филма „Час пик“ на Джеки Чан, докато беше очевидно, че най-добрият му филм е „Пияният майстор“. Освен това сбърчваше възхитително носле всеки път, щом той й заявеше, че макар да няма вкус, поне е красива.

В два часа през нощта затвориха бара, макар той да би бил доволен да продължат така цяла нощ. Не се бе смял толкова от години.

Дразнещата вибрация на телефона му прекъсна предложението й за местния хотел „Адолфус“ и брънч[1] с шампанско. Той извади телефона си, разпозна номера на Деймън и й хвърли извинителен поглед, отваряйки го, за да отговори. Деймън Синклер бе най-добрият готвач, с който бе имал привилегията да служи, мъж, който можеше да накара една обикновена картофена супа да има вкус на манна небесна. Освен това не бе нещо нормално да звъни на Джеймс в два и половина през нощта, без да има дяволски добра причина за това.

— Уестууд.

— Съжалявам, че прекъсвам срещата ти, докторе. Но съм във „Филмор“ с Мат и стана инцидент.

— „Филмор“? — Удоволствието от вечерта се изпари и устните му се присвиха в стегната линия. Мат не бе готов да посещава барове и не биваше да е извън комплекса. Той погледна към красивата жена пред себе си, която изговори само с устни „пъб“, преди да повтори по телефона: — Барът „Филмор“?

— Да, сър. Местните полицаи също са тук. Нямаше да ви се обадя, но капитан Декстър замина за уикенда с годеницата си и…

— Не. Добре е, че се обади. Тръгвам натам. Можеш ли да го държиш под контрол, докато дойда?

— Така мисля, сър.

— Ще съм там до… — той погледна към нея, а тя отново изговори само с устни „петнадесет“ — … до петнадесет минути.

— Мерси, докторе.

Той затвори и наум започна да се мъчи да измисли подходящо извинение, докато тя го избутваше от сепарето. Той й подаде ръка. Тя се изправи грациозно и взе малката си плоска чантичка, която досега не бе забелязал.

— Знам къде се намира, затова ще дойда с теб и ще стигнеш възможно най-бързо.

— Съжалявам за това. — Чувстваше се като задник. В следващия момент сервитьорката дойде да вземе кредитната му карта, носейки светло палто, което той помогна на Лорън да облече. — Мога да използвам GPS-а на колата.

— Пфф. GPS. Израснала съм в Плейноу. Знам точно къде се намира „Филмор“… — Тя се поколеба, сякаш бе променила мнението си. — Освен ако няма да ти преча.

— Никак даже. Просто не знам колко ще се забавим, проблемът е с един от пациентите ми. Трябва да разбера какво се случва.

— Ще дойда с теб и ще те изчакам. После може да закусим някъде.

Той не знаеше какво да каже на това. Със сигурност не искаше да се сбогува с нея, но също така не знаеше какво се случва с Мат и не искаше да я остави да виси и да го чака.

— Ще ти кажа нещо, пехотинецо. Дължиш ми остатъка от нощта и предполагам, че си от типа мъже, който ще ми позволи да избера как да я изкараме.

— Абсолютно, госпожо. — Очите му блеснаха от дрезгавината в гласа й.

— Е, значи искам да я изкарам, като ти помогна с този твой пациент, и очаквам да ми сътрудничиш. — Комбинацията от екстравагантност, сексапил и упорита същност му показаха каква е тя в действителност, не просто жената, която играе в някой от филмите си. Добавете към това и здравомислеща, непретенциозна и чаровна събеседница, и не му бе трудно да кимне, съгласявайки се с нея.

Наистина не му се искаше нощта да свършва.

Той се подписа на бележката от кредитната карта и добави щедър бакшиш за сервитьорката. Лорън го държеше под ръка, когато преминаха по покритите с червен килим стъпала и излязоха навън в септемврийската вечер.

На входа той се поколеба. Тя също бе дошла с кола, но измъкна от ръцете му билетчето за неговата и го подаде на валето.

— После може да ме докараш обратно или ще взема такси… само помни, аз съм изцяло на твоята милост и разчитам на теб.

Той се ухили, прогонвайки загрижеността си, и кимна бавно.

— В добри ръце си и ще направя всичко по силите си, за да оправдая доверието ти.

Блесналите й сини очи стоплиха душата му.

— Имам ти пълно доверие.

Той почти не забеляза кога валето бе отишло да докара колата му. След като я настани в СУВ-а, той даде двайсетачка на младото момиче, задето бе докарало колата толкова бързо и поспря за миг, за да се успокои лудо биещото си сърце.

Лорън беше в колата му.

Тя искаше да прекара още време с него.

Тази невероятна жена.

— Коланът? — каза той, поемайки контрол над себе си, докато сядаше на шофьорското място.

Шофирането до „Филмор“ отне по-малко от петнадесетте минути, които бе предвидила тя, но докато го насочваше накъде да кара, не успяха да си разменят нито дума по друга тема. Три черно-бели коли от полицейския участък на Плейноу бяха паркирани в по-празния край на паркинга с включени червено-сини светлини. Той забеляза първо Деймън, който говореше с един от полицаите, и затърси Мат по осветения паркинг. Младият мъж седеше на бордюра в близост до колата си. Колата му бе с вдлъбнат капак и разбити фарове.

— Веднага се връщам. — Джеймс я стисна бързо за коляното, преди да излезе от колата, изваждайки идентификационната си карта от „Майк̀с Плейс“.

— Съжалявам, докторе. — Деймън отстъпи от полицая, за да го пресрещне, стисвайки силно ръката му. — Излязохме само на няколко бургера и бира. Всичко беше наред и в следващия миг вече не беше.

— Какво точно се случи?

— Вие ли сте лекарят? — Полицаят последва Деймън, на синята му униформа имаше табелка с името му. Аткинс.

— Психолог. — Джеймс му показа идентификатора си. — Мистър Маккол е един от пациентите ми. В какво е обвинен?

— За момента в нищо. Потрошил е собствената си кола и никой не е пострадал. Той се успокои, след като дойдохме, но не бяхме сигурни дали е редно да го оставим да шофира. — Офицерът погледна бегло идентификатора, преди да му го върне.

Той извади стандартно полицейско фенерче и го насочи към колата.

— В бара е станало сбиване, не го е започнал той, но е бил въвлечен в свадата. Обезвредил е и двамата мъже, но те ще се отърват само с няколко синини. Барманът и няколко от клиентите, станали свидетели на инцидента, заявиха, че е било самозащита. Можел е да причини много по-големи вреди, но не го е сторил. — Усещаше се истински респект зад думите на полицая. — След това е дошъл тук и е потрошил колата си. Вече бяхме получили сигнал за сбиването в бара, когато дойдохме и го открихме тук.

Джеймс кимна и хвърли бърз поглед към Деймън.

— И ти не знаеше защо излиза навън, така ли?

— Не. Както каза полицай Аткинс, двама мъже вътре спореха, сбиха се и бутнаха сервитьорката, преди да паднат върху Мат. Малко преди това ми се наложи да отскоча до тоалетната. Когато излязох, той вече бе обезвредил единия, който се търкаляше на пода, опитвайки се да си поеме въздух, а другият беше свит на масата за билярд. Барманът ги вдигна на крака, а управителят ги изхвърли навън, докато Мат просто си излезе от бара. Докато го догоня, вече бе изпотрошил колата.

— Каза ли нещо?

— Нито дума. Най-страшното нещо, което някога съм виждал, докторе. Всеки удар беше насочен с хирургическа точност, фаровете, предното стъкло, страничните огледала, задните светлини и накрая просто разкървави юмруците си, блъскайки по капака. Когато полицаите дойдоха, се опитвах да говоря с него. Те му наредиха да седне настрани и той го направи. Седи там, откакто полицията дойде… — Деймън млъкна на средата на изречението и Джеймс проследи погледа му.

Лорън бе излязла от СУВ-а и седеше на мръсния бордюр с прилепналата си копринена рокля, бе отпуснала ръце в скута си, краката й бяха опънати напред, кръстосани в глезените, излагайки ги на показ. Главата й бе приведена към Мат. Мат изглеждаше поразен, точно като Джеймс, когато за пръв път видя Лорън в ресторанта.

— Благодаря, Деймън. — Тревога се надигна в гърдите му и той побърза към тях. Ако Мат беше нестабилен, Лорън седеше до запалено буре с барут.

[1] Брънч (също: закуска-обяд, на английски: Brunch) е комбинация от късна закуска и ранен обяд. Думата е английски неологизъм, образувана от сливането на английските думи за закуска и обяд „breakfast“ и „lunch“. — Б.пр. ↑

Глава 4

Въпреки спокойния си маниер Джеймс усещаше напрежението да изпълва колата по целия път обратно до Плейноу. Професионално държание, фокусирана загриженост и бдителна тревожност бяха заменили чаровната усмивка и освежаващата откровеност.

Желанието, който я изпълваше, се бе изпарило, когато видя червено-сините светлини пред „Филмор“ и реалността се бе завърнала с пълна сила. Джеймс говореше с един полицай и мъж с дънки и тениска, вероятно този, който се бе обадил, за да го повика.

Тя погледна покрай останалите към младия мъж, седящ на бордюра. Беше облечен с тясна тениска, която обгръщаше широките му рамене и едва прикриваше дори част от мускулатурата под нея, джинси и обувки за тенис. Късо подстриганата коса, празното изражение на лицето му и начина, по който гледаше отнесено потрошената кола вдясно от него, й подсказаха, че именно той е причината да повикат Джеймс тук.

Гърдите й се стегнаха от самотата, която изпълваше въздуха около него. Пускайки чантата си на пода, тя отвори вратата на колата и излезе навън. Циментът бе наклонен, неравен и напукан, но тя успя да го прекоси и да стигне до младия мъж, преди да успее да премисли добре решението си.

— Имаш ли нещо против, ако се присъединя към теб? — Нощният въздух бе топъл, но все пак по-прохладен от деня и много по-приятен. Тя стегна шала около раменете си, по-скоро за да й стане по-комфортно, отколкото, за да се стопли.

Мъжът погледна нагоре към нея и присви вежди объркано.

— Не, госпожо, но не съм сигурен, че този мръсен бордюр е подходящ за роклята ви.

Тя се засмя, събра внимателно роклята си и седна до него, протягайки напред краката си.

— Затова използвам сушилня, върши чудеса.

Младият мъж продължаваше да я гледа, а объркването му бе изместено от открито смущение.

— Извинете, госпожо, познавам ли ви?

— Вероятно не, прекалено млад си, за да си част от обкръжението ми. — Тя протегна дясната си ръка към него. — Аз съм Лорън.

— Мат Маккол, госпожо. — Той я гледаше толкова съсредоточено, че й се наложи да остане неподвижно, за да не го изплаши по някакъв начин. Кокалчетата на пръстите му бяха целите в черни, сини и червени петна. Бе виждала сурово месо, което изглежда по-добре.

— Радвам се да се запознаем, Мат. От Тексас ли си? — Тя бе решила да го пита за кокалчетата му, но той побърза да прибере ръцете си, така че да не може да ги вижда. Макар да не крачеше напред-назад, напрежението в него бе осезаемо и личеше по изправения гръб и стисната челюст.

— Не — той поклати бързо глава, — от Индиана.

— Наистина ли? Била съм в Индиана само веднъж. — Прехапвайки вътрешната страна на бузата си, тя се опита да си спомни какво й бе казал Джеймс, докато бяха в клуба.

Хората искат да бъдат чути. Искаха някой да ги изслуша. И дори само някаква малка частица внимание можеше да покаже на човек, че е чут. Стисвайки ръцете си една в друга, тя се завъртя леко, така че дупето й да не се опира само на твърдия ръб на бордюра. Горещината на деня, която бе проникнала в цимента под нея, прогони студа, който би могла да изпита.

— Снимахме сцена с преследвана на кола, която завърши в поле с царевица, а после заснехме и още една сцена с преследване в полето с царевица. — Кръстосвайки крака в глезените си, тя се престори, че разглежда внимателно обувките си. — Най-дългата седмица в живота ми. Ужасно боли, когато бягаш през поле с царевица. Никой не ми го беше казал.

— Могат да бъдат много остри, госпожо. Навремето често висяхме в едно такова поле с приятелите ми от гимназията. Можехме да пушим и да говорим… ъм… глупости за момичетата и преподавателите. Както и да е, един ден се сбихме и се наложи да ми направят няколко шева.

— Значи не съм само аз? Режисьорът ми заяви, че аз съм виновна, тъй като не съм внимавала, но никак не е лесно да тичаш из полето, да гледаш през рамо и да внимаваш да не се спънеш в някое стебло.

Мат я погледна учудено.

— Защо някой ви е преследвал, госпожо?

— Беше по сценарий. Да си остане между нас, но беше ужасен сценарий. Кой тича в поле с царевица на десетсантиметрови токчета? Постоянно си губех обувките, или по-лошо, токчетата ми потъваха в калта и се препъвах. Но не ми позволиха просто да ги събуя и да бягам без тях. — Надутият тон на режисьора още кънтеше в спомените й.

— Вероятно не е много добра идея да тичате боса в поле с царевица, госпожо. Така лесно може да бъдете ухапана от змия.

— Змия? — През тялото й премина тръпка и тя погледна с разширени очи към Мат.

Не й се наложи да се прави на шокирана. Тя мразеше змиите. Мразеше ги от епизода, в който й се наложи да изтърпи питон да се увие около тялото й, за ролята на Ейми Бенинг, любимата дъщеря на детектив Анди. Отвратителни гадинки.

— Да, госпожо. — Мат изви леко устните си в усмивка. — Змиите обичат царевичните полета, защото има много мишки за ядене.

— Гррр…

Той се изкикоти. Доста дрезгав смях по нейна преценка.

— Е, значи може би трябва да благодаря на раздразнения си режисьор за настояването му да нося обувки.

— Може би. Но ако не го искате, няма да кажа на никой.

— Оценявам го. При това много. Но стига за мен, какво прави красив млад мъж като теб тук на този бордюр?

— Не съм сигурен. Не мисля, че ще ме арестуват. — Изражението му стана студено, а устните му се изпънаха в права линия — Но може би трябва да го направят.

— Сега пък защо говориш така? — Вероятно не биваше да го притиска. Тя не познаваше Мат, не знаеше положението му, но ясно разпознаваше самотата, щом я видеше. Виждаше я в огледалото от двадесет години. Изолирана, без много контакти с връстниците си, и макар в Холивуд да имаше повече от няколко деца-звезди, натовареният график и постоянните изисквания оставяха малко време за момичешки разговори, размяна на имейли или сприятеляване. Като се добави към това и конкуренцията в работата, положението ставаше много по-зле.

— Не знам дали мога да го изразя с думи, госпожо.

— Знаеш ли, и аз казвам така през цялото време, или заявявам, че поради тази причина запаметявам наизуст сценариите, а не ги пиша. С години повтарям думите, измислени от други хора. Но ако това беше сцена във филм, щях да ти кажа да говориш от сърце и да става каквото ще. Колко често получаваш шанса да кажеш точно това, което ти е на ума, да говориш, без да се замисляш? — Тя скръсти пръсти, надявайки се да е улучила правилния подход.

— Щом искате да съм откровен, госпожо, ще ви кажа, че съм на двадесет и четири години и с мен е свършено. Край. Никакви възможности. Има умения, но не съм достатъчно способен да служа. Силен съм, но не достатъчно. Родината ми има нужда от мен, мъжете ми имат нужда от мен, майка ми има нужда от мен, но аз не мога да съм полезен на никой от тях. — Обречеността в гласа му я разтревожи много повече от думите, които изрече.

— Защо с теб да е свършено, Мат?

— Вътрешното ухо. Една мъничка кост. Счупена е. Дори не виждам глупавото нещо, но то ме разбива по някакъв начин… обърква ме до такава степен, че дори лекарите не могат да ми помогнат. От корпуса ме уволниха. С почести, но все пак съм уволнен. Мъжете ми са все още в Ирак, а аз съм тук, седейки в бар, където двама идиоти скачат на бой за чиния пържени картофи. Това просто е толкова скапано.

На двадесет и четири тя бе във вихъра си. Тогава снима три филма и я чакаше започването на четвърти. Бяха я номинирали за наградата на публиката.

— Трудно е да ти кажат, че с теб е свършено. Не можеш да правиш каквото искаш, това, в което си най-добър, само защото една малка кост или предубежденията на хората ти казват, че вече не може да ги вършиш, че не си достатъчно секси, или достатъчно представителен, че да играеш ролята, за която си създаден. Достатъчно добър си да играеш майка, учителка или сестра, но не и да получиш любовна или главна роля.

Мат премигна бавно към нея и тя се изчерви. Предполагаше се, че тя слуша него, а не се ядосва заради кариерата си.

— Съжалявам. Такива неща понякога ме разстройват.

— Госпожо, прекалено секси сте, че да сте учителка или нечия майка. Ако бяхте моя учителка, щях да внимавам много повече в час.

— Много си сладък, благодаря ти. Но това, което исках да кажа, преди да започна да се самосъжалявам, бе, че откакто започнах да работя в тази индустрия, всички съдят за мен по предварителната представа, която са си изградили. Мога да се опитам да си кажа, че ми е било по-лесно, когато бях на двадесет, и че тогава ролите сами падаха в скута ми, но не беше така. В началото се борех да бъда Ейми Бенинг, а след това водих кървава битка, за да участвам в една романтична комедия, с каквато е почти невъзможно да се пробие в Холивид. Мога да обвиня възрастта си, защото в моята професия на тридесет и четири е почти като да си мъртъв, или мога да им докажа, че грешат, да се боря за ролите, които искам да спечеля, или да правя филми по мой вкус.

Изведнъж идеята се загнезди в съзнанието й. „Събери поддръжниците, използвай парите за продукции с по-малък бюджет или създай клауза, която ти позволява да участваш.“ Можеше да приема високо платени скапани роли, за да плати за тези, които са й по сърце и отново да се „качи на коня“. Избутвайки тази мисъл настрани, за да я проучи по-късно, тя се фокусира върху Мат.

— Сравнявайки актриса с пехотинец… предполагам, че си пехотинец, нали? — Когато той кимна, тя се усмихна и продължи: — Сравнявайки актриса с пехотинец е все едно да сравниш суфле с телешки бифтек, и го знам много добре. Но щом си пехотинец, си минал през тренировки и битки с лекота. Не бива да ти е трудно да се приспособиш към цивилния живот. Просто трябва да го приемеш като малко по-различна тренировка.

Той я погледна, бавно мигайки срещу нея като бухал и тя се обнадежди.

— Освен това ти си добър човек, иначе нямаше да седиш тук, наранявайки се заради това, че ти е тъжно. Но всички ние имаме нужда от време на време да ни е тъжно. Тъгата ни помага да оценим щастието и от какво имаме нужда и какво искаме. Ти знаеш какво искаш, просто трябва да откриеш правилния път, по който да го постигнеш.

— Знам ли?

— Разбира се, че знаеш, Мат.

Лорън подскочи, чувайки гласа на Джеймс. Той се извисяваше над тях, но тя бе толкова съсредоточена в Мат, че не го бе забелязала. Изчервявайки се, тя го погледна извинително, но той протегна ръка към нея, едновременно предлагайки й помощ да се изправи и нареждайки й да го направи. Тя прие помощта му и той я вдигна без никакви усилия на крака.

— Искаш да помогнеш на братята си. Искаш да помогнеш на семейството си. Просто мислиш, че не можеш, тъй като в медицинския ти картон пише, че си неспособен да служиш. Но това те е извадило единствено от военните действия. — Спокойният, убедителен глас на Джеймс вдъхваше увереност. Той стисна леко ръката й, придърпвайки я към себе си, карайки през тялото й да премине вълнение.

Мат се изправи на крака със смръщено изражение.

— Звучи доста лесно.

— Както е звучало лесно и в началото, като са ти казали, че трябва да пробягаш петнадесет километра, да направиш сто лицеви опори и да пробягаш още петнадесет километра. — Усмивката му бе знаеща и развеселена. — Стана по-лесно, но в началото въобще не бе така, нали?

— Не сър. Не беше. — Мат потърка обувка в бордюра, а дълбоките линии около устата и очите му изчезнаха. Той погледна колата си, а след това към Джеймс така, сякаш ги виждаше за пръв път. — Съжалявам, докторе. Няма да се повтори.

— Всичко е наред, Мат. Затова съм тук. Но ще се наложи да ти дам малко домашно след всичко това.

— Така ли?

— Лорън — той погледна към нея, — ще ни дадеш ли няколко минути?

— Разбира се. — Тя погледна към Мат. — Беше чудесно да се запознаем, Мат. Благодаря ти, че ме изслуша.

Най-после на устните му се появи лека усмивка, не бе кой знае колко блестяща, но все пак бе усмивка.

— И аз се радвам, че се запознахме, госпожо… — Тя бе направила едва три стъпки, когато той продължи: — И, госпожо? Ако някой път решите да пробвате ролята на „г-жа Робинсън“, аз съм насреща.

Тя преглътна смеха си и му кимна тържествено.

— Ще го имам предвид.

Обратно в колата тя изтупа полата си, преди да седне на пасажерското място. Джеймс се върна при нея след няколко минути, а изражението му бе сурово.

— Нали не си ми ядосан? — Не биваше да се поддава на импулсите си, но той изглеждаше толкова отчаян.

— Не. — Той обви длани около кормилото. — Не съм ядосан. Но това не бе никак безопасно. Проблемът на Мат може да го направи изключително избухлив. Да останеш в колата бе както за твоя защита, така и за негова. Искам да кажа… — Той вдигна ръка, когато тя отвори уста да говори. — Искам да кажа благодаря ти. Ти го изслуша. Чу го. И което е по-важното, ти го накара да чуе теб. Пътят, който той измина, не бе никак лек, и му предстои още много да извърви, но той отново върви в правилната посока и е повече от решен да стигне до края.

— Значи съм помогнала?

— Да, помогна.

Тя се ухили широко, доволна от себе си.

— И няма да му се обаждаш, ако приемеш роля като „г-жа Робинсън“.

Тя се разсмя.

— Сериозен съм.

— Знам, че е така. — Тя се наведе напред и го целуна по бузата. — Не искам да играя „г-жа Робинсън“.

— Нима? — Думата прозвуча дрезгаво, боботейки в гърлото му. Тя си представи какво ли би било да премине сантиметрите, които ги деляха, и да вкуси устните му.

— Не. Харесва ми мъжът до мен да е достатъчно уверен, за да се справя без усилия с чуждите проблеми. Достатъчно чаровен, че да си признае, че е харесвал филмите ми, преди още да ме срещне. И да е готов да откъсне ръцете на мъж, който никога преди не е срещал, дори само при мисълта, че някой друг би могъл да ме докосне.

— Може би познавам един такъв.

— Нима?

Той й отвърна, като бавно потърка устните си в нейните. Нежно, почти ефирно, докато устните й не се разтвориха, приканвайки езика му да я вкуси. Тя обгърна с длани лицето му и целувката завърши почти толкова нежно, колкото и започна. Стомахът й се преобърна и тя отвори очи, едва осъзнавайки, че ги бе затворила.

— Нощта все още не е приключила, Джеймс. — Определено сега бе моментът да направи някои промени, да приеме нови предизвикателства и нови възможности, като започне от прелестния мъж пред нея.

— Не е ли?

Тя поклати бавно глава.

Той потърка с пръст челюстта й.

— Живея в апартамент в „Майк̀с Плейс“. На около петнадесет минути от тук.

— Петнадесет минути?

— Може би двадесет, ако добавим разстоянието от колата до апартамента.

— Значи двадесет минути?

— Мога да успея и за десет.

— Не се пришпорвай, цялата нощ е пред нас.

Глава 5

Последното нещо, което си бе представял, когато потегли за срещата, бе, че ще покани жената в дома си, още повече, че тази жена бе Лорън Кинкейд. От една страна, мозъкът му все още се бореше с мисълта, че до него, на съседната седалка, седи тази актриса, хванала ръката му. От друга страна, той се интересуваше много повече от жената, която седеше на мръсния бордюр в сексапилната си рокля и разговаряше с Мат, който отчаяно имаше нужда от приятел, и то толкова непринудено, сякаш си говореше с Джеймс над чаша вино или по време на един не особено сполучлив танц.

Петнадесетте минути през притихналите улици на Плейноу до комплекса „Майк’с Плейс“ в Ален сякаш бяха цяла вечност. На два пъти той се замисли дали да не предложи да отидат за колата й, което бе разумна алтернатива да не бъдат вързани единствено с неговия транспорт. Ами ако тя пожелаеше да вземат колата й? Ами ако решеше, че това е лоша идея?

„Стегни се, пехотинецо.“

Скенерът за идентификация на портата на комплекса бе прикрепен зад страничното му огледало, което накара портата да се отвори плавно. Той спази ограничението на скоростта, което бе тридесет километра в час, тъй като бе наясно, че игра на хандбал в три през нощта тук не бе нещо нечувано.

— Трябва да знаеш, че според мен нарушаваме правилата. — Гласът му бе изненадващо спокоен, като се имаше предвид лудешкия ритъм на сърцето му.

— О? И чии правила са това? — Мързеливият тексаски акцент едва се долавяше в речта й от време на време, очаровайки го като мириса на орлови нокти в гореща лятна нощ.

— Правилата на мадам Ева.

— Тя има правила?

Той спря СУВ-а на паркомястото си и повдигна една вежда към Лорън.

— Да. Публични срещи, лъскави хотели, безопасността да не бъдеш изолирана с непознат… не чете ли инструкциите?

Погледът й се плъзна надясно.

— Време за малка изповед?

Той се напрегна.

— Давай.

— Агентът ми ме регистрира. Нямах никаква идея, че има сайт или инструкции, които трябва да прочета.

Той се засмя.

— Ясно.

— Съжалявам. — Извини се тя още веднъж. — Ако искаш да ме захвърлиш край пътя, напълно ще те разбера.

— О, ще го преживея. Но просто смятам, че е важно да знаеш, че имаш избор. Мога да те върна до колата ти или да те откарам до дома ти. Може да влезем вътре, да пием кафе и да говорим. Няма да се случи нищо, което не искаш да се случи.

Лорън изимитира позата му, откопчавайки предпазния си колан, за да седне странично.

— Нима ми казваш, че не искаш да правиш секс с мен?

Милостиви боже, обожаваше директния подход на тази жена.

— Не, госпожо, казвам, че имаш избор, а не че съм глупав.

Широката й усмивка смаза добрите му намерения. Ако тя излезеше от колата и се качеше по стълбите до апартамента му, всички залози отпадаха. Но поне можеше да се държи като джентълмен.

За още поне пет минути.

— Искаш ли да бъда напълно ясна?

— Кристално ясна, ако може.

— Намеренията ми са кристално ясни. Ще се кача по стълбите до апартамента ти, ще сваля роклята си и ще те попитам искаш ли да правиш гореща, потна, страстна любов с мен. Това достатъчно ли ти е?

— Да. — Обожаваше малките детайли и откровеността й.

Той изгаси двигателя, спря фаровете и излезе от колата, заобикаляйки я, за да помогне на Лорън да слезе, преди да си е променила решението. Ръка за ръка те тръгнаха нагоре по стълбите.

Глухото й кикотене бе дяволски заразително. На вратата той пъхна ключа в ключалката и отключи точно миг, преди да си спомни, че бе зарязал якето си метнато на един от столовете в трапезарията, заедно с няколко папки на пациенти, които смяташе да прочете, когато се върне от срещата.

— Само минута. — Той се ухили и се плъзна вътре да разчисти. Отне му по-малко от тридесет секунди да окачи якето в гардероба и да пъхне папките в едно от чекмеджетата на бюрото си.

Тя се засмя, когато Джеймс отвори вратата, позволявайки й да влезе. Погледът й обгърна стаята, която не бе затрупана с вещи, кафяв кожен диван, масичка за кафе и лампа, но тя не губи повече време да оглежда, метна чантата си на шкафа до вратата, където той бе поставил ключовете си, и събу обувките си. Имаше две етажерки за книги, на които имаше петдесет и шест инчов телевизор с плосък екран и в който тя се загледа.

На Джеймс му идеше да се нарита.

Тя бе забелязала ДВД-колекцията му.

Усмивката й се разшири, а очите й блеснаха.

— Хей, — тревогата избута настрани моментното неудобство и той обгърна с длани лицето й, — какво става?

— Беше напълно сериозен, че си харесал филмите ми.

— Не мога да понасям повечето от филмите ти. Просто харесвам теб.

Тя преглътна.

— Уау.

— Истината трябва да бъде казвана, но не мисля, че вече ме е грижа за тях. Истинската ти си много по-интересна от всяка роля, която играеш на екрана. — Той щеше да каже още нещо, но тя се повдигна на пръсти и устните й намериха неговите. Джеймс задълбочи целувката, повдигна я на ръце без да бърза, наслаждавайки се на усещането да докосва с език първо зъбите, а после и езика й.

Той усети вкуса на кафе и чийзкейк и се тласна по-навътре, за да я вкуси по-добре. Тънките й пръсти се забиха в раменете му. Носът й се опираше в неговия, къдрици коса гъделичкаха лицето му.

Гърдите й се притискаха към предната част на ризата му, и колкото и да му харесваше роклята й с цвят на шампанско, налагаше се да я махне. Плъзгайки ръце по коприната, той обгърна извивките на дупето й, подхвана я стабилно и я повдигна, плъзгайки чувственото й тяло по своето. Понасяйки я към спалнята, той захапа леко долната й устна, подръпвайки я, преди да започне да прокарва пътечка от целувки от брадичката до ухото й.

— Ако това е сън, не ме буди. — Той подразни ухото й с игриво леко захапване и прекоси помещението, което наричаше спалня. Единствената промяна, която бе направил, след като се оттегли от активна служба, бе неговото огромно легло кралски размер, което без проблем побираше почти двуметровата му височина, давайки му възможност да се настани удобно. На нощното шкафче имаше часовник и нощна лампа, на която можеше да чете преди лягане, но той не си бе направил труда да сложи картини на стената или пък телевизор.

Не че планираше да гледа каквото и да е било тази вечер. Изправи я точно до леглото, внимавайки с роклята й. Нетърпението пулсираше през него, и на светлината от съседната стая, осветяваща леглото, той подпря чело на нейното.

— Последен шанс. — Не искаше да изрича думите, но беше най-добре да е сигурен.

— Добре — тя направи крачка назад, прокарвайки ръка през косата си, — може би трябва да сложим кафе…

С натежало тяло той кимна бавно. Беше попитал. Точно затова бе попитал. Беше прекалено лесно да се потопи в емоциите на момента.

— Ще отида да се погрижа — той се обърна, давайки си време да възвърне контрола си и да прогони разочарованието от изражението си.

— Джеймс…

Гласът й, последван от свистящ звук, го накара да се закове на място. Поглеждайки през рамо, дъхът засегна в гърлото му. Роклята с цвят на шампанско лежеше в краката й. Погледът му се плъзна по дългите, загорели крака, изваяния ханш и тънката, черно-бяла материя на прашките й, а по-нагоре, от същия материал, се виждаше и сутиена й, който обгръщаше идеално перфектните й малки гърди, под който прозираха розовите й зърна.

Без роклята си тя изглеждаше много по-слаба, много по-деликатна, като статуя на богиня, изработена от нежен корал.

— Аз си помислих…

Мозъкът му отказа да функционира, докато гледаше как дългокраката сирена се качва на леглото му и застава на колене, докато повдига деликатните си вежди, а на устните й се появява мистериозна усмивка.

Тя го повика с пръст.

— Смятах да кажа, че ще е добре да нагласиш кафеварката за по-късно… имам чувството, че тази нощ няма да спим много.

В един момент мозъкът му напълно изключи и той събу обувките си, разкопча ризата и я свали заедно със сакото си, закачайки ги на закачалката, която бе сложил точно до гардероба. След това свали и останалите си дрехи, без да откъсва дори за миг поглед от нея. Той сгъна панталоните си и ги сложи да висят на таблата на леглото му.

Ерекцията му нарасна повече, а той трепереше от нуждата да направи съня реалност. Тя го следеше с поглед, изпълнен с непогрешима похот, и той спря на края на леглото. Тя се изправи, посрещайки го с още една страстна целувка. С гърди, опрени в неговите, кожата й се зачерви при допира с неговата. Тя притисна ръка към гърдите му и той се наведе напред.

— Стой така — промърмори тя. — Искам да те видя целия. — Думите й, изречени с треперещ глас, подпалиха кръвта му. Борейки се с нуждата да се пошегува, за да намали напрежението, той я остави да се отдръпне леко от него.

Устните й помилваха челюстта му, тя се спусна надолу, потърквайки с нос гърлото му, преди да продължи към гърдите му. Стискайки пръсти, той се принуди да остане неподвижен, позволявайки й да изследва тялото му. Езикът й се завъртя около зърното му и членът му потръпна срещу нея. Никога не бе смятал, че зърната му заслужават толкова внимание, но през тялото му преминаха леки тръпки, блестящи искри избухнаха в мозъка му и стегнаха топките му от силната нужда, която изпитваше.

Ноктите й подраскаха нежно кожата му, а простата ласка напрегна цялото му тяло. Той зарови пръсти в косата й. Блестящият водопад от светлоруси коси контрастираше със загорялата й кожа. Той издърпа косата над рамото й, разголвайки деликатния й гръб.

Устните й се снижиха още повече, докосвайки пъпа му. Копринените къдрици на косата й милваха члена му, карайки го да се задъха. Ръцете й се присъединиха към устните й и тя обви едната си ръка около твърдата му ерекция, а другата провря между бедрата му, за да обхване стегнатата торбичка на тестисите му.

Коленете му опряха в леглото, и той опитваше да устои на изкушението да започне да се тласка срещу нея. Навеждайки се напред, той помилва гърба й надолу към дупето, преди да обгърне с длани изваяните полукълба. Мозъкът му бегло регистрира присъствието на тънкия плат на прашките й, но той провря пръсти под ръба, милвайки перфектните извивки. Мускулите й се стегнаха под докосването му и той се засмя тихо. Мокрите й целувки обсипваха главичката на пениса му, а пръстите й милваха нежно дължината му.

Тялото му трепереше от нужда. Бедрата му се тласнаха напред, прониквайки между устните й. В същото време той прокара пръстите си напред-назад изпод плата на прашките й, потопявайки ги за миг във влажния, горещ отвор, който го очакваше, преди отново да плъзне пръсти назад. Тихите й стонове вибрираха около ерекцията му, и той се разтревожи, че може да свърши, преди да е готов за това. С всяко гладно всмукване малките й зъби го стисваха леко и игриво.

— Мой ред. — Гласът му стана по-дрезгав и той я вдигна на крака, мятайки я по гръб на леглото, отмествайки с два пръста парчето плат, обгръщащо толкова ласкаво женствеността й. Той откопча сутиена й и го метна настрани, прокарвайки ръце по гърдите, корема и бедрата й. Заставайки на колене, той придърпа задничето й до самия ръб на леглото.

Вдигайки единия й крак на рамото си, той целуна нежно вътрешната страна на бедрото й, позволявайки на зъбите си да одраскат плътта й. Проправи си път към влажните светлоруси къдрици. Съвършенство. Богиня, оставена на милостта му, и той имаше намерение да я задоволи напълно.

Поглеждайки нагоре към нея, той приведе устни към сладката й, влажна женственост и я близна. Задъханото й дишане бе прелестна комбинация от удоволствие и окуражаване. Използвайки езика си, той разтвори срамните й устни. Искаше му се да се наслаждава на това с часове, но нуждата, стягаща пениса му, нямаше да му позволи да чака толкова дълго. Бедрата й се стегнаха около главата му и той притисна устни в клитора й, смучейки малката пъпка, а напрежението на женствеността й сякаш се прехвърляше направо към пениса му. Той помилва малкото възелче с език и в отговор цялото й тяло се напрегна.

Потърквайки бузите си в бедрата й, той погледна нагоре към замъглените от страст сини очи и се ухили.

— Още ли мислиш, че ще ни трябва кафе… — Той се плъзна върху леглото, намествайки я в средата на матрака.

— Напомни ми да се шегувам с теб така всяка нощ. — Очите й блестяха от смях и желание към него. Той се изкикоти. Всичко в нея бе толкова прекрасно, толкова непредсказуемо, секси, сладко и забавно.

Трябваше да пише на мадам Ева, защото й дължеше много благодарности.

Скъсявайки дистанцията помежду им, той забрави за разговори, похвали, папки, забрави за останалия свят. Единственото нещо, което бе от значение, бе жената пред него, апетитните извивки, които сякаш приканваха устните му, и той им се посвети напълно, без да бърза. Ръцете му изучаваха всяка извивка на тялото й между горещи, влажни целувки. Толкова дяволски апетитна.

Толкова много бе научил за нея през последните часове, от похотливия й смях, от предизвикателните погледи, и дори от простия жест, когато бе подпряла брадичка на дланта си, докато го слушаше. Всички тези образи преминаха в съзнанието му, сливайки се в прелестната прекрасна жена пред него.

Една дяволски невероятна жена.

Той изостави устните й, за да прокара пътечка от целувки по гърдите й, поемайки сладкия аромат на ванилия от кожата й. Отдели внимание и на зърното на едната й гърда, смучейки го и подръпвайки го леко със зъби.

— Искам да си призная нещо — промърмори той. Тялото й се изви под неговото, докато той се насочваше към другата гърда, смятайки да й отдели също толкова внимание, колкото на първата. Можеше да прекара остатъка от живота си там, вкусвайки прелестното й тяло и слушайки тихите звуци, откъсващи се от устните й.

— О! — стонът се откъсна от гърлото й, когато тя си пое накъсано дъх. Той прокара средният си пръст около клитора й. Едно леко докосване и тялото й гореше за него.

— Измина доста време, откакто го правих за последно.

— Аз също — Тя изви бедра към него, но той игнорира молбата й и замачка нежно зърното й с пръсти. Петите й се забиха в матрака, единият й крак се отърка в ръката му. Той не можеше да се нарадва на сатенено нежната кожа и на коприненото усещане, щом я докоснеше, защото нямаше нищо твърдо в тялото й.

— Хмм… — Удари леко с език зърното й, плъзвайки пръста си по-близо до центъра на женствеността й. — Мисля, че отново се шегуваш с мен.

— Ако го правя… — тя простена, — значи и ти също.

Той потърка лицето си в чувствителните хълмчета на гърдите й. Ръцете й го дърпаха и бутаха едновременно.

— Мога да спра…

— Да. Не. Си. Посмял.

— Слушам, госпожо. — Разпознаваше заповедите, когато му ги дадяха, затова плени устните й в дълбока, всепоглъщаща целувка, слагайки край на разговора. Затърси един от презервативите, които бе метнал върху нощното шкафче. Да подготви повече от един не бе особено галантно от негова страна, но не го бе грижа, тя бе толкова отзивчива.

В нетърпението си скъса първия, докато го вадеше от фолиото. Смеейки се и стенейки, тя сграбчи втория и потръпна от удоволствие, усещайки как пръстът му се движи вътре в нея, докато се бори да отвори презерватива. Със спокойствие, на което той нямаше как да не се възхити, тя постави кондома на мъжествеността му и широко ухилен посрещна срамежливата й усмивка.

Искаше му се да постои повече време между разтворените й бедра, да зарови лице между тях и да я доведе до оргазъм. Искаше да вкуси сладките й сокове и да чуе виковете й. Искаше да я обърне по корем и да я обладае, или да я настани в скута си и да гледа как го язди. Но нуждата възпламеняваше кръвта му, карайки го да игнорира всички тези свои желания.

По-късно, обеща си той.

Легнала между възглавниците, тя посегна към него и го придърпа към себе си, и той проникна във влажната й женственост. Тя бе гореща, стегната и тясна. Наложи му се да бори с бързо надигащия се оргазъм, милвайки клитора й, за да я накара да се присъедини към него. Искаше му се да действа бавно и спокойно, но надигналата се страст в тях не му позволи. Имаха една нощ, времето не бе никак достатъчно да изпълни всичките му желания и копнежи. Трябваше да опита да намали темпото, за да направи изживяването незабравимо. Той я дръпна да се изправи и се тласна силно в нея. Тялото й се притисна надолу към него, а устните й се разтвориха в безгласен вик срещу рамото му. Тя простена. Дрезгавият стон прогони страха, че може да я е наранил. Той се опита да остане неподвижен, но тялото му се бунтуваше срещу добрите му намерения.

Малкото останал контрол му се изплъзваше по малко всеки път, щом усетеше как кожата й се плъзга по неговата, когато я положи по гръб. Ноктите й се забиваха в гърба му, подтиквайки го към върха. Тя се разпадна около него, бедрата й стиснаха силно кръста му, а ниските й стонове започнаха да стават все по-силни. Това го докара до върха, той се тласна за последно в стегната хватка на мускулите й и свърши с вик.

Треперейки, той се стегна срещу нея, борейки се да балансира теглото си, подпирайки се с една ръка на леглото. Пръстите й стиснаха гърба му и той простена, обръщайки глава, за да погледне замаяното й, доволно изражение.

— Изглеждаш зашеметяващо. — По дяволите, дали на света имаше по-красива жена от нея? — Мислех, че ще издържа много по-дълго от това. — Гласът му бе дрезгав, докато говореше. Той очакваше да се чувства засрамен, но нямаше нищо такова. Не и след като държеше тази жена в обятията си.

— Мисля, че щях да умра от очакване, ако се бе забавил още малко.

— Наистина? — Той отново се дръпна леко над нея, тревожейки се да не я смачка под тежестта си, но не можеше да се отдръпне напълно от нея.

— О, да. — Женствеността й се стегна само при спомена за изживяното и тялото му потръпна срещу нейното. На тридесет и пет години той не очакваше, че ще бъде напълно възбуден само минути след като бе достигнал върха, но това бе факт. — Надявам се, че имаш още презервативи…

— … цяла пълна кутия, госпожо.

Два часа по-късно те лежаха прегърнати в леглото и той се наслаждаваше на усещането на топлата й кожа и контраста на светлата й плът до неговата тъмна кожа, загоряла от дългите часове, прекарани навън под тексаското слънце, и прекалено многото игри на хандбал, които бе изиграл с момчетата в комплекса.

— За какво мислиш? — Той нави една руса къдрица около пръста си.

— Че имаш нужда от по-голяма спалня, или най-добре от по-голям апартамент. — Тя леко захапа рамото му, карайки го да повдигне едната си вежда.

— Защо?

— Скъпи, в тази спалня няма да успеем да съберем дори обувките ми…

Той се засмя и я събори под себе си, забавяйки се само за миг, за да сложи презерватив, преди отново да се тласне между бедрата й.

— Не е нужно да носиш обувки, докато си тук… не е нужно никога повече да носиш обувки…

Беше почти обед, когато той я видя да се измъква от спалнята, облечена само в една от тениските му, а дългите й голи крака го изкушаваха неимоверно. Вероятно не бяха спали повече от четири часа. Той се протегна, а тялото му се напрегна при вида на дупето й, подаващо се изпод ръба на тениската. Бяха отишли в кухнята за кафе и бяха правили любов на кухненския ъгъл, върху малката кръгла маса, на която обикновено работеше, и на дивана му, преди да се върнат в спалнята.

Искаше му се да се потопи в малкото й стегнато тяло отново и отново. Може би щеше да е добре вместо това да й приготви яйца и бекон. Гласът й се носеше от съседната стая, откъсвайки го от мислите му.

— Добре, върви и обсъдете подробностите, но им кажи, че искам увеличение на офертата с двадесет процента, и искам да даря четиридесет процента от печалбата за „Майк’с Плейс“ в Алън, Тексас.

Той премигна.

— Да, казах четиридесет процента. Не, бих искала да заснемем всички сцени с мое участие за една седмица. Имам пет сцени, със сигурност ще успеят да се справят.

Сърцето му се сви. Една нощ не бе достатъчна. Никога нямаше да е достатъчна. Беше се надявал, че тя ще остане наоколо за повече време.

— Е, налага се да ги заснемем за седмица. Няма да вися на снимачната площадка с месеци, само за да снимам по една сцена на всеки пет дни. Ако ме искат в този филм, това са условията ми, и гледай да се погрижиш да поемат разходите за пътуването ми дотам. Смятам в близкото бъдеще да не се връщам в Далас, затова оттук са само два часа със самолет…

И просто така той вече можеше да си поеме дълбоко дъх.

— … Знаеш ли какво, Марни? В живота има много повече неща от това да снимаш филми. Смятам да направя промени и да видим докъде ще ме доведе това. Моята кариера. Моят живот. Моят избор.

Близкото бъдеще.

Да, по дяволите, засега това бе много добра основа. Той скочи от леглото и тръгна към всекидневната и сочната богиня, която смяташе да повали по гръб на холната маса.

Беше време за закуска.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.